Tämä oli Dale, Kultaisten Kellojen kaupunki
Keski-Maassa.
Ennen kuin ihmiset nousivat valtaan ja pilasivat taian ikiajoiksi.
Tämä on vanha Vuoren Sydän,
Arkkikivi.
Tämän kultaisen valtakunnan keskeisin aarre.
Yllättäen se kaikki tuhoutui hirviölisko Slagin toimesta.
Slag, pahan lähettiläs maassa.
Hän veti Dalen aarteet pois,
jopa itse Arkkikiven.
Liekeistä selvisi vain kolme.
Konnavahti, joka nukkui lohikäärmeen hiipiessä,
Thorin Tammikilpi, juuri tuhotun Dalen varuskunnan kenraali,
sekä prinsessa Mika Milovana,
joka surullisena katseli hänen kultaisen valtakuntansa murenemista tuhkaksi.
"Gandalf!", kenraali Tammikilpi kuiskasi.
"Ainoastaan suuri velho Gandalf voi auttaa meitä."
Kolme repaleista ja väsynyttä, Kultaisten Kellojen kaupungista Dalesta, selviytynyttä
saapuivat Gandalf Harmaan yksinäiselle tornille.
"Se on siis käynyt toteen", suuri velho sanoi.
"Että Slag on tuhonnut Dalen
ja että hän pesii aarteen kanssa Yksinäisten Vuorten veistetyissä luolissa,
juuri niin kuin suureen kirjaan oli kirjoitettu."
"Sittenhän on selvää, että
on tullut hobitin aika."
Kaukana lohikäärmeen haitoista ja aarteista,
asui tietty hobitti.
Kuten kaikki muutkin hobitit, hän asui maanalaisessa kuopassa.
Se oli erittäin mukava koti,
jossa oli kaikki tarvittava viihtyisään ja turvalliseen elämään.
Aivan erilaiseen elämään,
kuin hänen isoisoisoisoisällään.
Tämän vakiintuneen ja tyytyväisen hobitin nimi oli Bilbo Reppuli,
eikä hän tiennyt aikansa koittaneen.
He kaikki olivat siellä syömässä, huutamassa lisää,
heittäen ilmoille kauheita sanoja lohikäärmeistä,
tulesta, varastetusta kullasta ja kuolemasta.
"En tiedä, keitä olette! En tiedä, mistä puhutte!",
Bilbo Reppuli itki.
"Puhumme sinusta", Gandalf sanoi.
"Sinä olet lohikäärmeen valittu tappaja.
Sinä tulet johdattamaan tämän ryhmän yli läpipääsemättömien Sulkuvuorten,
läpipääsemättömän Synkmetsän kautta,
yli Slagin myrkyllisen ja autioittaman maan kohti Yksinäisiä vuoria,
jossa hirveä otus piilee.
Sinun tulee hiipiä Dalen vanhojen jalokivikaivosten syvimpään kammioon
ja tappaa tulta sylkevä Slag-lohikäärme."
"Kiehtova tarina", sanoi pieni hobitti.
"Mikäli olette syöneet aamupalanne,
on ollut suuri ilo tavata teidät.
Toivotan teille paljon onnea."
"Mutta niin on kirjoitettu ennustuksiin," kenraali Thorin Tammikilpi sanoi.
"Emme voi mennä ilman sinua."
"Älkää sitten menkö ollenkaan. Antakaa sen vanhan lohikäärmeen olla," Bilbo huusi.
Prinsessa oli raivoissaan ja kärsimätön kaikesta tästä puheesta.
"Herra Reppuli," hän huusi.
"Se lohikäärme on tappanut isäni ja koko kansan.
Se on polttanut tuhkaksi koko kultaisen maani, Dalen.
Nyt hän istuu aarteidemme päällä odottaen hetkeä
hyökätä muille maille, ehkä jopa tänne.
Jos te kaikki olette peloissanne, niin menen sitten yksin."
Bilbo oli järkyttynyt, hän huusi Gandalfille,
"Tämä on hullua, hän on vasta lapsi!"
"Et voi antaa hänen lähteä matkalle yksin. Kohtaamaan yksin sitä lohikäärmettä!"
"Aivan oikein," suuri velho sanoi.
"Olen iloinen, että vihdoin ymmärrät, Bilbo."
"Voit aloittaa heti aamulla."
Ja niin he lähtivät seuraamaan vanhaa karttaa,
jättäen Hobittilan mukavuudet taakseen.
Heillä oli tuskin riittävästi ruokaa hobiteille,
kun kutsuttu lohikäärmeen tainnuttaja ja Dalen kolme selviytyjää
kamppailivat yli Sulkuvuorten.
Gandalf Harmaa katsoi etäältä.
Hän tiesi hyvin, minkälainen kauhu odotti noilla kallioisilla poluilla.
Murkatulla mökillä paloi varastettuja lampaita,
ruokkiakseen nälkäiset pedot.
Mutta ihmisten liha oli heidän lempiruokaansa.
Legendan mukaan örkkien täytyi olla luolissaan ennen auringonnousua,
tai he muuttuisivat kuiviksi puiksi ja juurtuisivat ikiajoiksi maahan.
Oli pitkä yö edessä
ja tämä hintelä lammas toimisi vain alkupalana,
hyväuskoisten matkaajien lähestyessä.
Paahtuvan lampaan tuoksu oli liikaa nääntyvälle hobitille,
mutta toiset, suuremmat ja nälkäisemmät,
tönäisivät hobitin pyörivään pölkkyyn.
Eikä aikaakaan, kun kaikki kolme olivat sidottuina paistinkääntimessä.
Yksi örkki oli vihainen toiselle, kun tämä oli polttanut lampaan,
ja vaati uusien uhrien joutuvan paahtamisen sijaan keitettäväksi.
Örkki veti kääntimen raivoissaan tulesta
ja huusi toiselle, että olisi iloinen edes saadessaan ihmislihaa.
Hobitti huomasi voivansa pelastaa toiset,
mikäli saisi örkit tappelemaan toistensa kanssa.
Hän oli hyvä matkimaan
ja toivoi onton pölkyn vahvistavan pientä ääntään.
Toisen örkin huulet eivät liikkuneet, mutta hän tuntui huutavan,
"Tuollainen tyhmä apina ei määrää, kuinka syön ruokani."
"Ketä oikein kutsut tyhmäksi, senkin ruma kyhmypää?", karjaisi toinen.
Pian vähä-älyiset örkit unohtivat ruokansa
ja yrittivät kiireisesti tappaa toisiaan.
He taistelivat ja kirosivat toisiaan läpi yön,
kunnes auringonsäteet yllättivät heidät.
Bilbo oli huijannut heitä ja nyt he juurtuisivat ikiajoiksi paikoilleen.
Kaksi vähemmän örkkimäistä ja kuhmuraista, kuollutta puuta.
Liikkuessaan eteenpäin yli Sulkuvuorten,
selvityneillä oli uusi mielipide pienestä lohikäärmeen tainnuttavasta hobitistaan.
"Kenties hän osoittautuu sittenkin hyödylliseksi," Thorin Tammikilpi ajatteli.
Sitten, yhtäkkiä Bilbo oli poissa.
Hän putosi alas rotkoon huutaen äänettömästi,
toisten tarpoessa eteenpäin.
Hän putosi alas ohi pureskeltujen kalliotunneleiden,
joissa inhottavat peikot tappoivat ja söivät vain kiusatakseen.
Alas kohti vuoren juuria.
Alas, missä ei ollut mitään muuta kuin Klonkku.
Muistamattomia vuosia sitten heikko ja hylätty otus löysi sen,
mitä Gandalf Harmaa edelleen etsi.
Valtasormuksen.
Hän oli ryöminyt piilottamaan sen tämän mustan
saaren mustiin syvyyksiin, johon hobitti putosi.
Hän oli ollut Sormuksensa kanssa pimeydessä niin pitkään,
että pystyi puhumaan vain surkean itsensä kanssa "klunk."
"Aarteeni, mikä hirveä pikkuinen ilkimys on tullut varastamaan Sormuksemme?
Meidän täytyy rutistaa sitä, kunnes se kuolee. Kyllä.
Emme anna hänen viedä rakkainta Sormustamme, klunk!"
Bilbo oli saanut sormuksen.
Taianomaisesti Valtasormus oli löytänyt todellisen kantajansa.
Se oli hobitti Bilbo Reppuli.
Hän tunsi Sormuksen voiman voivan auttaa häntä Slag-lohikäärmettä vastaan.
Bilbo teki suuren loikan rantaan pitkillä hobitin jaloillaan
ja syöksyi lähimpään tunneliin niin nopeasti, kuin pystyi.
"Kiroa ja murskaa hänet," Gollum sanoi.
"Meidän täytyy napata varas ennen kuin hän pääsee ulos."
Kurja juttu taapersi ohi Bilbon,
joka ei tietenkään tiennyt tietä ulos,
mutta hän arvasi Klonkun tietävän.
Klonkku johdatti Bilbon ainoaan tuntemattomaan tunneliin, ilkeiden peikkojen luo.
Suoraan siunattuun auringonvaloon.
Bilbo pystyi jälleen liittymään tovereidensa joukkoon,
jotka olivat ylittäneet vuoret.
Niin he kohtasivat yhdessä pitkän matkansa seuraavan esteen.
Synkmetsän.
Synkmetsään meneminen oli kuin syöksy puilliseen mereen,
josta ei päässyt pinnalle ottamaan happea.
Ikuinen, loputon metsä, jonka sumut olivat yhtä myrkyllisiä kuin sen kasvillisuuskin.
Neljä matkaajaa olivat näännyksissä ja uupuneita,
mutta he jatkoivat matkaansa pakonomaisen
päättäväisinä kohdata piilevä vaara.
Yksinäinen Vuori, jossa Slag-lohikäärme asui.
Siellä se suurin punakultainen lohikäärme makasi,
nukkuen suuressa luolassa, joka aikoinaan oli Dalen jalokivikaivos.
Ironista kyllä, Slag oli raahannut tuhoamansa
kaupungin jalokivet samaan aarrekammioon,
missä ne alkujaankin olivat.
Bilbon katsoessa tuota kauneuden ja rumuuden ällistyttävää kohtausta,
hänelläkin oli riemun ja kauhun sekaiset tunteet.
Sitten hän näki huikeiden jalokivien seasta vain yhden.
Arkkikiven. Dalen Arkkikiven.
Nyt pieni hobitti tiesi, kuinka tuon liskon tulisi kuolla.
Se oli hänen rohkein tekemänsä teko, selvästi rohkeampi,
mitä mukavuudenhaluinen Hobittilan herra saattoi koskaan kuvitella tekevänsä.
Kenties se oli vain hänen pitämänsä Sormuksen ansiota.
Kenties se oli johtui hänen orastavasta rakkaudestaan Mikaa kohtaan.
Tai kenties se johtui vain siitä, että hän tiesi jonkun tulevan tekemään sen.
Mutta hän teki sen!
Hän kiipesi uinuvan lohikäärmeen timanttiliiveihin
ja varasti Arkkikiven.
Yhdessä muiden kanssa, hän muovaili
tehokkaan varsijousen vanhan kaivoksen työkaluista.
Arkkikivi, Dalen valkoinen sydän,
oli Slagille tarkoitettu nuolenpää.
Niin hän teki sen,
aivan kuten Gandalf tiesi hänen tekevän.
Ja Kultaisten Kellojen kaupunki rakennettiin uudelleen.
Ja Bilbo sekä Mika hallitsivat siellä yhdessä.
Lopulta he palasivat Hobittilan hiljaisen mukavaan elämään,
kunnes Gandalf Harmaa seuraavan kerran koputtaisi vihreää, pyöreätä ovea.